У статті досліджено процес відстоювання національної духовно-естетичної ідентичності в українській драматургії 1920-х років, коли ідеологізований канон соцреалізму тільки формувався. Окреслюючи цей суперечливий період як період протоканону, авторка наголошує, що приналежні до нього найбільш значущі твори українських драматургів були позначені не тільки нав"язуваними зовні ідеологічними концептами, а і їх художнім подоланням